Geštalt psihoterapja: Da li je moguće dovršiti „nedovršeni posao“?
22:27Svi mi imamo nekakve nedovršene poslove. Ne, ovde nije reč o obavezama koje nismo oposlili, o neispunjenim, a razložnim očekivanjima koje drugi ili mi sami imamo prema sebi. Ovde se pitamo nad onim suštinskim „nedovršenostima“ koja predodređuju naš životni put. I imamo sreću, onu početničku: o tome je pristala da nam govori Danijela Stojanović, poznata psihoterapeutkinja iz Beograda sa iskustvom dugim skoro dve i po decenije. Specijalizovala se u oblasti geštalt psihoterapije koja je pokazala pravi put mnogima…
![]() |
O Danijeli
"Diplomirala sam kliničku psihologiju na filozofskom
fakultetu u Beogradu 1989. god. Moje studiranje je
bilo puno prekida, jer mi se često dešavalo da otkrijem
da je nešto drugo mnogo interesantnije i da odgovore
na neka svoja pitanja mogu naći drugde.
Posle završetka studija krenula sam na edukaciju iz
geštalt psihoterapije, privučena već samim nazivom
“geštalt”. Reč “geštalt” ima poreklo iz nemačkog jezika
i znači “celina”. Gledanje na čoveka kao na jedinstvenu
celinu tela, misli i osećanja, celinu koja je nešto više od
prostog zbira njenih delova je za mene najpribližnije
ljubavi.
Kada volimo nekoga ili nešto, prihvatamo ga kao celinu,
sa svim onim što nam se sviđa i ne sviđa. Tim pogledom
ljubavi sam želela da gledam na sebe i na ljude sa
kojima ću prolaziti kroz proces psihoterapije.
Biti ono što jesi i prihvatati sebe takvim kakav jesi, a
istovremeno se stalno menjati, je bilo ono čime me
pridobio Fric Perls, osnivač geštalt psihoterapije, kao
što me je prodobio i Milan Mladenović iz EKV-a
svojim stihovima: “Kako da ostanem isti, kako da
sačuvam sebe od promene?- Samo putem promene”.
Mi već jesmo ono što jesmo, ali se često otuđujemo od
nekih delova svoje ličnosti težeći da izbegnemo svaki
bol i nelagodu. U našim životima nema bola, ali nema
ni radosti.
Kroz psihoterapiju nastojim da svojim klijentima pružim
mogućnost da postanu svesni svojih kapaciteta za zdrav
i radostan život i da ponovo osete uzbuđenje življenja,
ukotvljeni u OVDE i SADA..."
Preuzeto sa portala portalu Kontrapunkt.co.rs
|
Pre nekoliko meseci, poznanici koja je
akademska slikarka sam se požalio dok smo pili kafu u kafiću pored Malog
Tašmajdana: „Ne verujem više svojim rečima. Zamisli kada to kaže novinar, koji
živi od reč… Čini mi se da sam ih mnogo posejao…“ A Vedrana mi je odgovorila: „Ni
ja nisam baš sigurna da verujem svojim slikama… Zato već neko vreme ne slikam“…
Bila je to obostrana empatija, ali podjednako velika dragocenost te jesenje
večeri bila je što mi je Vedrana rekla: „Moraš da se povežeš preko Facebooka sa
Danijelom Stojanović. Izvanredna je“. Još iste večeri poslao sam friend request
i odmah dobio potvrdan odgovor. Narednih nedelja i meseci pratio sam Danijeline
postove i bio frapiran, istovremeno njihovom jednostavnošću, ali i pogađanjem
suštine.
Danijela je klinički psiholog. Eedukaciju iz
geštalt psihoterapije završila kod Mladena Kostića, pionira tog metoda u radu
sa pacijentima na našim prostorima, a edukaciju iz EMDR-a kod Rodžera Solomona.
Počela je da se bavi privatnom psihološkom praksom 1991, a obavlja je i danas u
svom psihološkom savetovalištu “Kontrapunkt”, kao klinički psiholog i
sertifikovani geštalt i EMDR psihoterapeut. Član je Saveza psihoterapeuta
Srbije, Udruženja geštalt psihoterapeuta, kao i EMDR asocijacije Srbije. Danijela je pristala da mi odgovorni na
nekoliko pitanja koje sam postavio, onako "iz glave" jer su mi
odgovori na njih važni, ali i na osnovu nekih njenih postova na Facebook nalogu
koji ima mnogo pratilaca.
Život kao "erupcija sreće". Da li je to ideal
kojem treba težiti ili pogrešna projekcja?
- Život nije neprekidna erupcija sreće. Cilj
psihoterapije nije pomoći nekome da bude sve vreme srećan. Ispunjen i
kvalitetan život podrazumeva da dozvoljavamo sebi da osetimo svako moguće
osećanje. Nema dobrih i loših osećanja, sva su dobra. Neka su neprijatna, kao
što je, na primer, strah, tuga, ljutnja, ali i ona imaju svoju funkciju kao
reakcije na određene životne okolnosti. Ako smo u nekoj opasnosti, dobro je da
se uplašimo. Osećanje straha nam pomaže da se sklonimo iz opasne situacije.
Ali, nepotrebno je i nije dobro živeti u stalnom strahu. Pokušavajući da
izbegnemo svaki emocionalni bol i nelagodu, živimo živote ispunjene tihim
očajanjem.
Kako, kada, gde nastaje taj opasni paradoks koji nas zbog bekstva od emocionalnog bola i nelagode vodi ka tihom očajanju?
- Ako još u detinjstvu počnemo da potiskujemo
osećanja, gubimo kontakt sa njima i kroz život prolazimo sa nekom vrstom
otupelosti, praznine. Veoma često su osobe koje potiskuju svoja osećanja sklone
anksioznim poremećajima ( panični poremećaj, fobije ). Porodice u kojima su one
odrastale obično su bile sa preterano kritičnim roditeljima koji su postavljali
nerealno visoke standarde. Pošto je za dete od presudne važnosti odobravanje
roditelja, ono potiskuje svoje prirodne impulse i osećanja ako su oni u
suprotnosti sa očekivanjima roditelja. I kad odrastu, mnogi nastavljaju da
donose ovakav izbor. To nije nešto što se ne može promeniti.
"Dečje Ja":
Zanimljivo deluje ta vežba: odrasla osoba se priseti onih bolnih trenutaka, uglavnom iz detinjstva, a onda zamisli kako kao odrastao čovek odlazi do onog nevinog i zbunjenog deteta, zagrli ga, pomiluje, olakša mu. Olakša, zapravo samome sebi. Ima li to smisla?
- Da, ovakve "vežbe" mogu biti od koristi. Svako od nas, do kraja svog života, ima svoje Unutrašnje Dete. Dečjem Ja je urođena spontana kreativnost, radost i stvaralaštvo. Povezivanjem sa ovim delom naše ličnosti vodi ka tome da postajemo izvorniji, autentičniji, spontano zaigrani sa drugim ljudima, kao i da sve vise opažamo koliko smo svi mi povezani u polju. Dobrobit je jedan pozadinski osećaj mira, nevinosti i povezanosti sa sveukupnim životom.A kako nas tim putem do promene vodi geštalt psihoterapija?
- Mnogi psihički poremećaji nastaju tako što
nismo svesni, nismo u kontaktu sa nekim svojim osećanjima - prekidamo ih. Po
geštalt terminologiji ovako nastaje nekompletiran emocionalni geštalt -
"nedovršeni posao". Svaki nedovršeni geštalt (započet, ali prekinut)
drži energiju zarobljenu i dovodi do poremećaja u ponašanju. Ovo vodi u
neautentičnost, osećanje otuđenosti od sebe, nezadovoljstva i hroničnog manjka
energije koja se troši na stalno održavanje distance od stvarnih potreba i
osećanja, od onoga što jesmo, kao i na stvaranje lažne, neautentične ličnosti.
Neautentičnost i otuđenost od sebe. Odlična formulacija
za grozno stanje koje nije strano mnogima. Šta je u pozadini?
- Na ovaj način nastaju emocionalne navike,
fiksirani geštalti (stara osećanja, misli, ponašanja, u novim situacijama),
koja uzrokuju našu patnju. Pošto se radi o neprijatnim osećanjima koje smo
blokirali, ona provejavaju našim životom u raznim situacijama na koje nisu
izvorna reakcija, već senka prošlosti. Vezani smo za prošlost strahom od
sadašnjeg trenutka, jer ne umemo da budemo u njemu. Da se radi o emocionalnoj
navici i „nedovršenom poslu“možemo prepoznati ako reagujemo preterano u nekim
situacijama, ili ako prema drugima osećamo neadekvatnu ljutnju i bes. Razlog
ovome je što u njima vidimo odraz otuđenih delova svoje ličnosti sa kojima
nismo u kontaktu.
Može li prevazilaženju ovakvog stanja doprineti neka ili
neki oblici „samopomoći“?
- Naravno, možemo ponekad „pobeći“ od nekih
osećanja – popričati sa prijateljima, izaći negde, baviti se nekim sportom.
Ali, na kraju se ponovo opet pojave oni momenti u kojima se osetimo iscrpljeno
i ostavljeno od svih, momenti u kojima se suočavamo sa nekim osećanjima koja su
nam jako neprijatna. Glavni problem je to što smo ih celog života izbegavali,
tako da nam sada izgledaju potpuno nepoznata i strana. A sve ono što je
nepoznato i strano deluje zastrašujuće i opasno.
Ljubav
nije poništavanje sebe
Evo nas kod druge iskonske teme: ljubavi! Da li bi se
moglo reći da je ljubav na izvestan način poništavanje sebe?
- Ne smatram da je ljubav poništavanje sebe. U
psihologiji se o ljubavi često govori kao o emocionalnom vezivanju za nekoga.
Bez ovoga možemo preživeti, ali ipak većina nas želi ljubav u svom životu, jer
nam je život tako kvalitetniji. Kroz partnerski odnos ne samo što neke od svojih
potreba , želja, ciljeva, možemo lakše da ostvarimo, već i dobijamo drugačiju
priliku za lični rast i razvoj.
Kako biste objasnili „lični rast i razvoj“?
- Priznajem da "lični rast i razvoj"
poprilično nalikuje nekoj frazi, ali u ovom trenutku nemam bolji izraz za ono
što pod tim podrazumevam. A podrazumevam ostvarivanje potencijala i kreaciju
nečeg novog. Na osnovu ovoga i vršimo zreli izbor nekoga sa kim ćemo biti u
vezi. Kada pored njega možemo da se razvijamo i ostvarujemo i kada on može da
se razvija i ostvaruje svoje potencijale pored nas, onda je veza kvalitetna.
Šta je to u pozadini želje većine nas da uđemo, da se „skrasimo“ u vezi sa drugom osobom?
- U vezu ulazimo iz različitih razloga.
Razlozi su različiti u pojavnom smislu - neko želi da zasnuje porodicu, neko da
živi lagodnije, neko da ima određeni status itd. Ono što je suštinski isto,
ukoliko zaista želimo da budemo sa nekim, ma koji razlog da je u pitanju, je
želja za emocionalnom povezanosću sa nekim. Otvaramo se prema drugom ljudskom
biću iz želje za ljubavlju.
A šta je preduslov da bi ta želja bila ostvarena?
- Emocionalno vezivanje za nekoga vodi razvoju
ličnosti i omogućava kretanje ka autentičnosti. Kada se za nekoga vezujemo na
zreli način, prihvatamo ga kao ravnopravnog, cenimo ga i poštujemo kao drugo
ljudsko biće koje nije na ovome svetu da ispunjavalo naša očekivanja, baš kao
što ni mi nismo na ovom svetu da bismo ispunjavali njegova očekivanja.
O neizrecivom u ljubavi
- Kada se dvoje odraslih zavole, njihova ljubav ima svoju klicu u veoma ranjivom i krhkom, a istovremeno dragocenom delu ličnosti. Taj deo izgrađujemo u najranijim danima svog života. Zato nam je ponekad teško da izreknemo ono što osećamo prema nekome koga volimo, da izrazimo svoju ljubav. Deo nas koji se je emocionalno vezao nema reči za to. Kako se ljubav razvija, uključe se tu i drugi delovi ličnosti, razmatraju se razne osobine onoga koga volimo, okolnosti, ali ostaje i onaj osetljivi deo. Deo koji nekoga voli zato što je to baš on, a ne neko drugi. Deo kome ne možeš narediti da nekoga voli ili ne, niti mu to možeš zabraniti – kaže Danijela.
- Kada se za nekoga vezujemo na nezreli način,
druga osoba nam služi da zadovoljimo neke svoje potrebe, da se osećamo
kompletno. To može biti jaka fizička privlačnost koja stvara intenzivnu potrebu
da budemo u prisustvu druge osobe što je moguće češće. Može biti i psihološka privlačnost
kada nam je neko potreban jer imamo ideju da on može kompenzovati nešto što
nama samima nedostaje.
Kako da na zreo, zdrav način pristupamo izboru partnera?
- Zreli izbor partnera nam omogućava da
odgovornost za svoj život preuzmemo u svoje ruke. Naša sreća ne zavisi od
partnera. Naša sreća zavisi od nas samih, a sa partnerom je možemo deliti i na
taj način kvalitetno živeti. Kvalitetan život takođe ne podrazumeva samo
uživanje, već razvoj, ulazak u novo i nepoznato, preispitivanja sebe i svog
života, donošenje novih odluka.
U raljama „treba“ i „mora“
O "treba". To je jedna od tema o kojima ste objavljivali postove na Facebooku, a ja ih s pažnjom čitao. I prepoznao sam se u mnogo čemu od onoga što ste napisali. Kako nastaje to „treba“, a kako naš nesporazum sa njime?
- U periodu detinjstva osnova na kojoj se dete
uči kako da organizuje svoje lično iskustvo i da se njime služi u interakciji sa
drugima je porodično polje. Dete bez nekih većih preispitivanja usvaja
mišljenja, stavove roditelja i porodice, pa na taj način i formira sliku i
doživljaj sebe (ovo se u psihologiji naziva introjekcijom). U adolescenciji
mlada osoba počinje da usvaja senzorna iskustva na nov način - počinje da
doživljava vid, sluh, miris i dodir u većoj meri kao svoje i počinje da
preuzima vlast nad sopstvenim iskustvom. Dok dete doživljava kao objektivnu
stvarnost naviknute i neispitane percepcije, tokom adolescencije iskustveno
polje se diferencira i širi, adolescent počinje da stvara sopstveno gledište,
postaje svestan da njegovi opažaji ne moraju uvek da se podudaraju sa
porodičnom realnošću (počinje da " gleda stvari sopstvenim očima").
Ova pojava vlastite perspektive koja otkriva sopstveni svet sa više detalja,
postavlja osnovu za pojačanu svesnost o unutrašnjem životu koja će se razviti
kako napreduje adolescencija.
Dakle, to je stručno objašnjenje za „jogunaste godine“ kada se u nama, uz „dobro dete“ pojavljuje i „bundžija“.
- Adolescent svoj doživljaj sebe samog, svog
"ja", formira tako što kritički preispituje ono što dolazi iz
porodičnog okruženja, pogotovu od strane roditelja. Ovo se često odvija kroz
konflikte, pa se može reći da su oni u tom smislu korisni, jer omogućavaju
mladoj osobi da postane svesnija toga šta su njene potrebe, a šta ne, da
jasnije počne da razlikuje "ja" od "oni". Tako dobija šansu
da postane svesna svojih otuđenih potreba i delova ličnosti i da ih integriše,
poveže, da počne da teži aktualizaciji sebe, a ne koncepta koji ima o sebi.
A šta ako se to ne dogodi, ako pojedinac, pojedinka ne
uspe u periodu adolestencije da osvesti svoje potrebe?
- Svesnost o svojim potrebama često nemamo ni
kao odrasle osobe. Do ovoga dolazi zato što nismo sve "introjekte"
asimilovali - slikovito rečeno, nismo svarili ono što smo progutali. Držimo se
i dalje nekih "treba" i "mora", misleći da je to ono što želimo
i hoćemo. I kada krenemo da radimo nešto što mislimo da želimo, javi se
nelagoda. Jedan deo nas se buni, ponekada i sabotira sve to. U želji da
izbegnemo nelagodu, mi radimo ono što ne želimo. Propuštamo priliku da
postanemo svesniji sebe i svojih želja i potreba. Ono što je moglo biti
jednostavno, postaje komplikovano.
3 коментара
Carica jedna!
ОдговориИзбришиTa sam! ;-)
ОдговориИзбришиOdličan tekst
ОдговориИзбриши